![Show Menu](styles/mobile-menu.png)
![Page Background](./../common/page-substrates/page0188.jpg)
(jMUtning.;
— Intet Ukrudt, Ingenting at vande; Humøret
sank, og Snapsene steg.
Maren var ganske paa det rene med, at Ole
maatte have noget at bestille, ellers gik lian i
Spaanerne — men hvordan skulde man skaffe
ham det? Hun spekulerede frem og tilbage, laa
tidt vaagen
0111
Natten — hun vidste ikke sine
levende Raad.
— Ole vilde ikke tro sine egne Øjne, da han
en Morgen kom ned i Haven og saa noget
smaat, lysegrønt Noget pippe frem i alle Bede.
»Hvad kan det dog være!« sagde han til
Maren, men Maren kunde ikke sige ham det.
Da der var gaaet et Par Dage, var han imid
lertid fuldstændig klar over, at det smaa lyse
grønne, der forbausende hurtigt blev stort, var
Agerkaal, og han tilbragte derfor en ligefrem
virksom Dag med at luge, og var helt oplivet
den Aften over at have haft noget at bestille.
»Men h v o r den styrtende Masse Agerkaal paa
een Gang er kommen fra, det kan jeg sgu ikke
begribe!« blev han ved at gentage. »Bare man
dog kunde klare den!«
Oles Ønske blev opfyldt: han fik Løsningen
paa Gaaden.
Da han nemlig en otte Dages Tid efter Ager-
kaalens mystiske Invasion en Morgen vaagnede
meget tidligt, saa han til sin Forundring, at
Maren ikke. laa i Sengen.
Han gik hen til Yinduet, kigede ud og saa
hende i bøjet Stilling nede mellem Bedene.
Hvad var det! Lugede hun? — Der var jo
Ingenting at luge!
Og han ned i Haven, hvor han kom bag
paa hende uden at hun mærkede det.
Jo, det var en artig Opdagelse!
Maren, hans
egen, ægteviede
Hustru, saaede
ligefrem Ager
kaal, som hun
havde taget fra
Kanariefuglens
Ædeglas, saaede
det rigtig om
hyggeligt mel
lem Persille og
Spinat, Gulerød
der og Kjørvel!
Ole sagde ikke
et Ord, og Ma
ren heller ikke,
men fra det Øje
blik gik han og
ventede paa, at
hun skulde komme med et Forslag, og hun
ventede paa, at h an skulde gøre det.
Ingen af dem vilde imidlertid sige det første
Ord, og saa led Tiden med Gaben og Utidighed,
med Surmulen og Smaasnapsen. Hver Aften
sad de begge to paa den lille Bænk udenfor
Huset og saa ind mod Kjøbenhavn, og hver
Søndag Aften stillede Ole omlryggeligt sit Uhr
efter de første Raketter.
Fix døde.
Den havde været hel underlig i længere Tid,
havde siddet og hevet Dagen igennem nede
ved Laagen og havde sukket saa melankolsk,
naar den
0111
Aftenen laa ved Fødderne af sin
Herre, og ligesom han saa ind ad Byen til.
Dyrlægen havde været hentet — han sagde,
den led af Fedt paa Hjærtet som Følge af
manglende Motion — men hvad han skrev op,
havde ikke hjulpet, Fix døde og blev begravet
i Marens Trekant under Pralbønner og Bal
saminer.
Ole og Maren sad den Aften, Hunden var
bleven begravet, som sædvanligt paa Bænken
og var ganske højtidelige.
— »Du, Maren«, sagde Ole og tog Piben ud
af Munden.
»Ja, Ole!«
»Ved Du, hvad je g vil?«
»Nej, jeg ved ikke, Ole.«
»Jeg vil ikke ligge oppe paa den kedsomme
lige Gjentofte Kirkegaard, hvor der aldrig kom
mer et Menneske undtagen
0111
Søndagen —
jeg vil ligge paa Vestre Kirkegaard!«
»Ja, det kan Du jo ogsaa godt komme til,
Ole«, svarede den fredsommelige Maren.
Pause.
E R IK H EN N IN G SEN
—
18
-