![Show Menu](styles/mobile-menu.png)
![Page Background](./../common/page-substrates/page0049.jpg)
De første ekspansionskam re blev ud fø rt a f jernb eton både i bund, sider og loft,
og loftet blev i alm indelighed ud fø rt med nedragende bjælker. I nogle tilfælde blev
loftet isoleret med korkplader.
Det h ar i årenes løb vist sig, at arm eringen i brøndene er det svage punkt, idet
fugtigheden fra luften i brønden trænger ind i betonen gennem svindrevner o. lign.
og ruster jern et, hvilket i mange tilfælde h ar m edført afskalling a f den inden for je r
net liggende betonskal og bo rtrustn ing afjern e t, så det h ar været nødvendigt at bygge
enkelte ekspansionskam re om. Korkisoleringer h ar vist sig at være m indre heldig,
idet varmen bevirker, at asfalten, som binder korken sammen, fordam per, så korken
smuldrer og isoleringen falder af, hvorefter der er fri bane for fugtighedens ødelæg
gelse a f betonen.
Omkring 1935 gik m an derfor over til at isolere dækkene i ekspansionskam rene
med molersten, der bliver henlagt i cementmørtel på forskallingen inden støbningen
a f det egentlige dæk. M etoden h ar vist sig at være effektiv til beskyttelse a fje rn e t og
anvendes stadig.
F o r væggenes vedkommende gik man en overgang over til anvendelse a f klink-
brændte m ursten opm uret i cem entmørtel i stedet for beton, men det er vanskeligt
at få arbejdet udført så godt, at der ikke siver vand igennem i fugerne, hvorfor man
i de senere å r er gået over til anvendelse a f betonvægge uden arm ering; disse udføres
i noget større tykkelse end de tidligere jernbetonvægge, og den forøgede tykkelse
virker selvsagt gavnligt med hensyn til tætheden. På de nyeste anlæg, som udføres
i fo råret 1950, anvendes vibreret beton i brøndvæggene.
Der h ar gennem tiderne været forskellige vanskeligheder både med kanaler og
b rønde; n år en betonkan al bliver varm , vil den udvide sig, og såfrem t jo rd frik tio
nen ikke er tilstrækkelig til at hindre bevægelse, vil kanalen trykke væggene i ekspan
sionskam rene ind, hvilket i tidligere tid er bemærket i adskillige tilfælde. F o r at undgå
dette forhold h ar man siden ca. 1935 udført kanalerne med glidende indføring i eks
pansionskam rene, og såfrem t sådanne indføringer er rigtigt udført med et passende
elastisk lag (f. eks. flere lag icopal) mellem kanal og væg i kammeret, h ar de også vist
sig at svare til hensigten, idet det er konstateret, at kanalen under
1
ste igangsæ tning
virkelig udvider sig og bevæger sig ind i kammeret. Det h ar im idlertid også vist sig,
at en sådan kanal aldrig trækker sig tilbage igen. H eraf følger, at kanalen, når den
bliver kold, f.eks. fordi ledningen sættes ud a f drift i nogen tid, vil blive udsat for
stærke trækspændinger, som sikkert medfører revnedannelse. Såfrem t kanalen er a r
meret, vil der være mulighed for, at armeringen vil bevirke, at der komm er mange
små revner, medens der uden arm ering er mulighed for færre men større revner og
dermed betydelig større risiko for vandindtrængning.
På steder, hvor kanaler og brønde komm er ned i grundvandet, har det været nød
vendigt at foretage særlige foranstaltninger for at hindre, at vandet trænger ind i
kanalen. Den simpleste løsning er dræning, og norm alt forsynes da også både kanaler
49