![Show Menu](styles/mobile-menu.png)
![Page Background](./../common/page-substrates/page0185.jpg)
M A R I N E M I N I S T E R
Grad i Københavns Citadel. løvrigt overholdt han i sin Ministertid
strengt, at alle maatte bøje sig for en lovligt fældet Dom.
Marinens tre yngste Kommandører havde Zahrtmann i 1849
bragt i Virksomhed. Dahlerup i Østrig opfyldte hans store Forvent
ninger og mere end det. De Forhaabninger, han satte til Garde og
Thomsen her hjemme, blev delvis skuffede. Mange søgte Aarsagerne
til Ulykkerne 1849 h °s Zahrtmann; men, skrev senere van Dockum
(Min Samtid, Rigsark.), „jeg er langtfra at dele denne Anskuelse;
— jeg spørger, om der ikke vilde have reist sig Skrig over himmel-
raabende Uretfærdighed, dersom Z. havde forbigaaet netop den
Mand, hvem Ulykken i Eckernførde væsentligen maa tilskrives;
ikke alene indtil da betragtedes F. Paludan som en af Marinens paa-
lideligste og meest erfarne Officierer, men selv efter denne Ulykke
har han kunnet hævde en vis Anseelse. — Nei, Z. var slet assisteret,
og under de vanskelige Forhold troer jeg ikke at nogen Anden bedre
vilde have styret Marinens Anliggender.“ Grunden til, at de ældre
Officerer svigtede, laa for van Dockum snublende nær. I det lille
Danmark med dets efter 1 81 4 fattige Marine var K rig nu i en
Menneskealder en ukendt Ting; Officererne var bievne gamle i Gaar-
de, altsaa paa Landjorden, uden at finde Lejlighed til Krigserfa
ring, og de kendte kun Søen fra enkelte Togter med indtil 10 Aars
Landliv imellem. Noget lignende har Zahrtmann følt, naar han nu,
modsat tidligere, helst støttede sig paa yngre, i fransk Krigsskole
udlærte Søofficerer.
Grebet af Smerte over Tabet ved Eckernførde, knuget af legem
lig Svaghed i Juni 1849 °g ve^ næppe helt ufølsom overfor de mod
ham rettede Snigløb i Pressen, holdt Zahrtmann trods alt ud i sin
Gjerning som Minister ad interim. Det som bar ham oppe var hans
egen Pligtfølelse og hans Standsfællers Tillid. Denne kom smukt til
Orde i et Brev, som Premierlt. Antonius Krieger, Dampskibet Hek-
las Næstkommanderende paa Eckernførdedagen, skrev til ham 6.
April 1850 fra Kanonbaadstationen i Svendborg: „Det er mig umu
ligt at lade disse Sorgens Dage hengaae uden ret ofte at have Tan
kerne henvendte paa Dem, der vistnok meer end nogen Anden i denne
Tid føler ved det store Tab. Den guddommelige Tilskikkelse, som
den Dag ramte os Alle, som kalde sig Danske og Sømænd, kom saa
uventet som muligt. Kunde man endda sige sig selv, at der havde
manglet Kraft eller Forstand til Angrebets Udførelse, da var der
noget menneskeligt at holde sig til, men som det er, da seer man,
hvad al Sikkerhed er her paa Jorden. — At man ikke har kunnet
oppebie denne Tid for at bedømme Dem, har vel kunnet volde Dem
nogen Ærgrelse, men det har dog tillige givet Dem Lejlighed til at
erfare, at der er Mange, som skjøndt de ikke kunne maale sig i Pen
nen med Deres Modstandere, dog gjerne træde frem for at vise Ver
den, at den hadefulde Dom, der fældes over Dem, langt fra ikke er
Mængdens. — Hvergang mine Tanker i disse Dage have mindet mig
om, hvad jeg led ved denne Ulykke, da har jeg ogsaa tænkt paa,