![Show Menu](styles/mobile-menu.png)
![Page Background](./../common/page-substrates/page0043.jpg)
den fantastiske P lan at gøre Christian den Andens Sag til sin. Han indgik Forbund med
sine gamle Fjender, Københavnerne, og i Ju li 1534 gik de forbundnes Feltherre, Grev
Chri
stoffer af Oldenbur g,
i Land paa Sjæ lland og besatte København. Signalet var dermed gi
vet til den sidste, men blodigste Borgerkrig i vort Lands Historie. Rigsraadet havde, om
end kun nødtvungent, valgt Frederik den Førstes Søn, den ivrigt lu therske
Christian den
Tredie
til Konge. Dennes Hær erobrede snart Jy lland og Fyn, og i Ju li 1535 indesluttede
den København, der først overgav sig, da Befolkningen var halvdød af Sult.
Lykkeligvis var Christian den Tredie en mild Herre, der som Lu theraner desuden maatte
have en vis Fællesfølelse med Borgerne, og København slap derfor særdeles billigt. Dog
mistede Byen den Ret til at vælge sine Borgmestre, som Frederik den Første havde givet
den; en ny Magistrat blev udpeget af Kongen, og de menige Borgere mistede enhver Ind
flydelse paa Byens Styre. Iøvrig't gennemførte Kong Christian efter Erobringen af Køben
havn straks Reformationen; ved »Bursproget« paa Gammeltorv, hvor Rigets menige S tæn
der godkendte den netop afholdte Rigsdags Beslutning, afskaffedes den katolske Kirke, og
i de følgede Aar gennemførtes Nyordningen.
Forbavsende hu rtig t kom Byen til Hægterne igen efter Grevefejden, ja, først nu be
gynder den københavnske Handel at naa en nogenlunde anselig Størrelse. Lybajk var jo
for al F rem tid slaaet ud, og dermed var den væ rste Hindring for Københavns Handel fje r
net. Ganske vist havde Christian den Tredie i F redstrak ta ten med Lybækkerne lovet at
stadfæste deres gamle Privilegier, men det Løfte holdt han aldrig. Frem tiden var Hollæn
dernes, og af Sundtoldregnskaberne kan man se, hvorledes disse Aar for Aar sejler Han-
seaterne mere agterud, men ogsaa flere og flere danske Skibe passerer Sundet, og blandt
dem er det a tte r de københavnske, som er i stort Overtal. Det er da sikkert med Rette,
naar
Holberg
skriver om Christian den Tredie: »Dog kan disse Rigers Handel nogenledes
siges at have haft sin Begyndelse i denne Konges Tid, da tilforn Indbyggerne i disse Riger
aldeles ikke vidste, hvad det var at føre umiddelbar Handel, men vare ikke andet end Hø
kere for Nederlænderne og Hansestæderne«.
I største Delen af Christian den Tredies Tid var Kansleren
Johan Friis
til Hesselager
den ledende Politiker, og selv om han som Adelsmand vel først og fremmest saa’ paa sin
Stands Interesser, var han utvivlsomt ogsaa Borgerne en god Mand. I flere Forordninger
indskærpedes Købstædernes Handelsmonopol, omend Adelen jo stadig var undtaget; først
og fremmest søgte man at hindre Forprang paa Landet, de omvandrende Bissekræmmeres
Handel og Markederne uden for Byerne. Men i hvor høj Grad det lykkedes at gennemføre
disse Forbud, er et aabent Spørgsmaal. Et Forsøg paa at bryde Laugstvangen gav i hvert
Fald næppe det ønskede Resultat. Johan Friis satte meget ind paa at stabilisere Mønten, der
42