![Show Menu](styles/mobile-menu.png)
![Page Background](./../common/page-substrates/page0404.jpg)
16
V INTERH ISTOR IE
gammel nu, dit Livs fyrretyve År og de fleste af mine fyrre, det må jo nu
være din Alder. Er du snart firs, Mor, har du i seksogtredive År været borte
fra din Søn? Ak, alle de År, da jeg havde dig så bitterligt behov. Min grå
Barndom, min Ungdom af Ild og Anger og Arbejde, var du da i det mørke
Land, kunde du aldrig komme før nu?
Du siger ingenting, ser kun på mig som om du vil se ind i mig, hvor
for du er kommet i Aften. Jo nu husker jeg det, nu svinder Tågerne, nu
bliver det klart altsammen og så svært og så let.
D e r f o r altså. Alle mine Drømme i Aften, alle Løfter om Forbedring,
alle gode Forsætter, de skal nu aldrig blive til noget, det skal visne altsam
men som mine Blomster vil visne i Nat, fordi ingen skal flytte dem af Vin
duerne før Frosten kommer ind.
Også er det da min D ø d s n a t i Nat. Sådan, ja, sådan! Min Hustru og
mine Drenge skal jeg ikke se mere, min Gerning skal ikke blive gjort, ikke
af mig. — Ja nu ser du, Mor, at jeg har forstået dig, der kommer som en
Anelse af et Smil i dine Øjne, Åh ja, det er vel heller ikke så svært; skal
det blive godt at sove hos dig, Mor, bitterlig
koldt og
godt som atlægge
sig til Hvile i en Snedrive, når man er dødelig træt og der er Mile af Sne
til det nærmeste Hus; for jeg er jo træt, Mor, vil du gemme mig? bort fra
mit Tungsind og mit Mismod; skal jeg glemme alle tunge Tanker i dit Skød,
skal jeg igen blive et ufødt Barn, et lille dødt Foster i dit isnende Moder
liv?
Knæler jeg for dig, Mor, er det dine Arme, der tynger og kærtegner ned
over mit Hoved og min Hals? Jeg kan ikke ånde, Mor, du tager så fast,
ja men så blødt alligevel, åh Mor! Nu blev Månen borte, mit Livs sidste
Lys, den kolde, kolde Måne, der sender mere Kulde over Jorden. Åh, nu
stivfryser vist mit Hjerte, alting bliver så koldt, at det næsten føles som Ild,
Mor, nu kommer jeg, Mor! —
Min Drøm er så ikke længere. —
Men der bliver endnu tilbage for mig at fortælle om en Samtale, som
— i det mindste for mig selv — udfylder og afslutter min Drøm, andre får
så tænke, hvad de vil.
Nogle Uger senere sad jeg en Aften silde oppe hos en svensk Ven, en
Læge, som var herovre på Studierejse. Vi var blevet siddende langt ud på
Natten, vi talte så godt sammen, og Cigargløderne havde lyst i det halvmørke
Værelse som et lydløst Akkompagnement til en Samtale, der efterhånden
havde drejet sig om snart sagt alt muligt. Tilsidst var vi kommet til at tale
om de to Emner, som Mænd vel altid slutter med, når det er ledet langt
ud på Natten: Kvinder og Døden.
Min Ven sagde da: har du nogensinde hørt tale om det, der hedder arve
ligt Selvmord? Denne underlige, mystiske Magt, som
tvinger
Mennesker til,
Slægtled efter Slægtled, at ende deres Liv uden at man egentligt kan sige
hvorfor, blot fordi der ligesom kaldes på dem, fordi en dunkel Drift, der
kræver at lydes, byder dem at lægge Hånd på sig selv.
Der har været et Tilfælde heraf i min nærmeste Slægt. Ja du forstår,