![Show Menu](styles/mobile-menu.png)
![Page Background](./../common/page-substrates/page0175.jpg)
Over Kulisserne, bag Kulisserne og foran Kulisserne
175
Figurer hørte hjemme i Syngespillet, Operaen og Vaudevillen,
thi hans Stemme var godt uddannet, og hans lunefulde Fore
drag gjorde hans Syngeniunre til sande Kunstpræstationer.
I en yngre Alder optraadte han ogsaa som Don Juan og
som Figaro I Skuespillet udførte han ikke sjælden al
vorlige Karakterroller med en prægnant Tegning; mindre hel
dig var hai>. derimod som Tragiker, hvorvel hans Præsta
tioner altid udmærkede sig ved en genial Udarbejdelse. Hans
Holdning og Anstand var nok imponerende, men der fattedes
ham tragis’: Pathos og Lidenskab. I en Rolle som Kejseren
i „Væringerne" var han derimod udmærket paa sin Plads.
Han beskvldtes jævnlig for ikke at være sikker i sine Roller.
Men denne Beskyldning var ugrundet. Tingen var den, at han
som en ægte Kunstner ofte virkede ved stumt Spil, og de der
ved fremkomne Pavser bleve da antagne som Usikkerhed.
At hans Hukommelse blev noget svækket i Slutningen af hans
lange Løbebane, er ikke til at undres over. Undertiden glippede
det ganske for ham. Jeg erindrer, at han som Harald Blaa-
tand, da han fældes af Palnatoke, arbejdede sig døende hen
til Sufflørhullet og der fik Understøttelse til at fremsige sin
Monolog.
Han var en meget behagelig Mand i Omgang, forekom
mende, oprømt og interessant. Han var altid rig paa mor
somme Historier, hvoraf jeg selv fik ikke saa faa Prøver. I
Ferietiden om Sommeren boede han nemlig paa den saakaldte
Badstue ved Frederiksborg Slot, og han besøgte da jævnlig en
Slægtning af mig, der var Kjøbmand i Hillerød, og udenfor
hvis Butik der var en Stenbænk, hvor han tog Plads. Fryden-
dahl holdt da af at passiare med os unge Fyre. Men ligesaa
venlig og forekommende han kunde være, ligesaa stiv og
fornem var han, naar det stak-ham, især antog han denne Hold
ning mod Theaterpersoner, der vare simple og raa i deres
Væsen, eller mod Folk, som mente at kunne se ned paa Skue
spillere. Ilan var da undertiden ligesaa vittig som bidende. Da
han engang mod Djærvhed fremførte en grundet Anke for
Direktionen, sagde et Medlem af denne, at han nok forglemte,
hvem han talte til. „Nej,“ svarede Frydendahl, hævende sig
til sin fulde Iløjde,’„jeg betjener mig netop af den rette Tone;
thi jeg taler som den gamle Sognepræst til Kirkeværgerne." —
En ung adelig Herre, hvem han traf i et Konditori, spurgte
ham, hvorledes han kunde nedlade sig til at spille Narreroller.
„Det skal jeg sige Dem, min unge Herre,“ svarede Fryden
dahl, „jeg spiller Narreroller af samme Grund som De: af