![Show Menu](styles/mobile-menu.png)
![Page Background](./../common/page-substrates/page0072.jpg)
vet mig forundt at deltage i denne Fest, gik jeg bort med
Følelsen af, at jeg ligesom var blevet et bedre Menneske.«
Det varede ikke mange Aar efter denne Triumf, inden
Fru Sødring begyndte at føle sin Helbred saa svækket,
at hun frygtede for ikke længer at kunne fyldestgjøre
Scenens Krav. Den
5
te Aug.
1872
skrev hun til mig:
»Naar jeg ganske frit kunde vælge nu — saa — ja, nu
bliver De vist ikke fornøjet med mig — saa trak jeg
mig tilbage fra min Virksomhed ved Teatret og levede
for
Mand
og
Børn
og
Venner;
jeg tror, jeg da blev
tyve Aar yngre. Jeg er
træt
, meget træt — mit Hoved
er ikke stærkt mere, jeg trænger virkelig nu til Ro. Om
et Aar har jeg været
30
Aar ved Teatret, det er jo heller
ikke saa Lidt for en Husmoder, som har Opgaver nok
i sit Hjem. Er der ikke noget Rimeligt i hvad jeg her siger?«
I Septbr. Maaned
1874
besluttede hun at gjøre en
Rejse med sin Mand til Italien for mulig derved at vinde
Kræfter. Man vilde nødig undvære hende herhjemme,
og »En Tilskuer« gav i »Dagbladet« Luft for sin Vrede
over, at hun vilde rejse. Den
5
te September besøgte
jeg hende, og da sagde hun: »Jeg ærgrer mig over, at
Vedkommende kalder sig »En Tilskuer«. Det er, lige
som om Tilskuerne i Almindelighed bedømte mig saa
ledes. Jeg havde netop skrevet en Afskedshilsen til alle
mine Venner, men nu føler jeg det rigtigst ikke at
anvende den. Jeg vilde have offentliggjort den i »Adresse
avisen«, for den holdt altid Fader saa meget af, den er
saa rolig — man bliver aldrig nervøs af den; iden staar
der sjældent Noget, som irriterer Folk, og deri danner
den saadan en rar Undtagelse fra de andre Blade.«
Man vil i denne Udtalelse spore et Gran af Bitterhed;
men det svandt snart, og glad rejste hun den 17de Sept.
69