![Show Menu](styles/mobile-menu.png)
![Page Background](./../common/page-substrates/page0074.jpg)
hendes Kunst, at der er et Personlighedens Forhold til
stede, en gjensidig Indflydelse, der ikke kan brydes, uden
at noget Væsentligt gaar tabt paa det Felt, hvor Kunstner
inden netop har sin Gerning at udrette.
Om selve Præstationen er der kun Lidet at sige.
Fru Sødrings Gedske Klokkers er bekendt nok. Fru
Sødring kan i denne Rolle ikke røre sig, uden at Folk
le. Det i Forhold til Rollens Omfang uhyre Detailarbejde,
der er anvendt paa den, har ført til et i saa fuldkommen
Betydning hélt Resultat, at det selv næsten ganske for
svinder for den umiddelbare Betragtning. Altser saauendelig
troværdigt ud. Gedske Klokkers er fra Ende til anden én
Figur. Hvert Træk er drevet ud til den yderste Spids, udar
bejdet med den fuldkomneste Naturtroskab og præsenteret
med det kosteligste Lune. Og paa alt Dette holder Fru Sød
ring sammen. Der er en saadan Bredde, en saadan Sandhed
og en saadan Konsekvens i det Hele, at det for enhver Til
skuer vilde staa som en ren Absurditet, om denne Gedske f.
Eks. forholdt sig blot en Smule anderledes til den tilbudte Kaf
fekop eller overfor Spørgsmaalet om Flæsket i Kødsuppen.«
Det viste sig desværre at være en Skuffelse med de
gjenvundne Kræfter, og dertil kom en anden Sygdom af
den Art, at hun kunde risikere at være paa Scenen uden
at være i Stand til at forlade den igjen.
Den tredje Septbr.
1875
fortalte hun mig, at* hun
havde bestemt sig til at søge sin Afsked fra »Det konge
lige Teater«. Da sagde hun: »Foruden at jeg føler mig
legemlig svag, kan jeg ikke længer være sikker paa min
Hukommelse; jeg kommer til at tænke paa, om jeg nu
kan huske Det eller Det, og saa er al dygtig Skuespilkunst
forbi. Der er ogsaa andre Ting, som gjøre mig ufri paa
Scenen. Desuden kan jeg ikke fragaa, at jeg ogsaa hæmmes
7i