![Show Menu](styles/mobile-menu.png)
![Page Background](./../common/page-substrates/page0061.jpg)
faar ved at lejen stiger, forøger ikke deres udgifter paa samme maade, som i
industrien (de eneste produktionsomkostninger, der stiger, er udgifterne til ved
ligeholdelse, der, som enhver lejer ved, er minimale). I sammenligning med
industrien er husejerne saaledes særlig begunstigede, og denne stigning i hus
lejen danner grundlaget for optagelse af nye laan i gamle ejendomme, højere
salgspriser og højere grundværdi. Det vil sige en grundværdistigning, som
betyder, at en del af den for industrien disponible kapital bindes i uproduktive
foretagender (passive kapitalbelastninger). Samtidig betyder — som vi har vist
i forrige kapitel — stigende husleje under normale forhold, hvor arbejderklassen
kan sætte sine lønkrav igennem, stigende arbejdsløn, stigende udgifter for indu
strikapitalen.
I 1935 under den kapitalistiske krise, hvor der er overflod paa kapital, er
den passive kapitalbelastning mindre farlig for industrikapitalen, og samtidig med,
at det ikke er vanskeligt at skaffe penge, v e d industriens folk, at hele rege
ringsmaskineriet og fagforeningsapparatet nu sættes ind for at holde arbejds
lønnen nede. Huslejeloven kom til behandling efter, at Steinckes sammenkæd-
ningslov var vedtaget, og efter at man lige havde set, hvorledes forsøg fra ar
bejdernes side paa at forbedre lønningerne (søfolk og slagteriarbejdere) var
blevet slaaet ned med haard haand. Under disse omstændigheder var der
ingensomhelst grund for industrikapitalen til at holde haanden over de lave
lejer, og loven blev forkastet.
Socialdemokratiet var de ledende i disse forholdsregler for at holde arbejds
lønnen nede, og det er derfor kun hyklerisk, naar man i socialdemokraten
græder store helsides taarer over konsekvensen af denne politik: huslejelovens
nedsabling.
Huslejelovens skæbne viser tydeligt sammenhængen mellem boligspørgs-
maalet og spørgsmaalet om magten i samfundet i sin helhed. Den viser lige
ledes, at fra arbejdernes side kan det ikke nytte at tro, at parlamentarismen og
demokratiet klarer det hele; kun naar det parlamentariske arbejde understøttes
af en aktiv lønpolitik gennem de faglige organisationer, vil man skridt for skridt
kunne tvinge kapitalen til at gøre indrømmelser. Parallelt med de faglige orga
nisationer maa der fra hele den arbejdende befolknings side, den del af be
folkningen, som udgør den store masse af lejere, opbygges lejerorganisationer
under ledelse af bevidste arbejdere.
De fleste af de nuværende lejerorganisationer er uden hoved og hale, har
ikke noget andet program end at formidle klager over vandhaner, der løber,
o. I. Den centrale lejerorganisation er under rent borgerlig ledelse, der nærmest
betragter sin opgave, som mellemled mellem lejer og ejer.
»Som der er gode og daarlige ejere, er der ogsaa gode og daarlige lejere,«
blev der sagt ved et offentligt møde, »og foreningen betragter det som sin op
gave at regulere forholdet mellem ejer og lejer paa en saadan maade, at der
er tilfredshed paa b e g g e s i d e r . «
Mange steder i udlandet, som i Sverige, Tyskland og Østrig, er det lykkedes
lejerforeninger at gennemføre betalingsstrejke, indtil husværten gik ind paa at
59