![Show Menu](styles/mobile-menu.png)
![Page Background](./../common/page-substrates/page0027.jpg)
25
tábora bude jednat jako orgán onoho jiného státu. Možné porušení může nastat při
tzv. pre-screeningu, tedy v situaci, kdy orgány jiného než teritoriálního státu zjišťují
na letišti, zda konkrétní osoby cestující do jeho země vpustí do letadla. Podobně je
otázkou, jakou odpovědnost by měl mít stát v případě, že se dohodne s jiným státem
na provádění řízení o tom, zda osoba je či není uprchlíkem;
82
pokud tento jiný stát
aplikuje rozdílné standardy než stát, který jej řízením pověřil, pak jsou namístě úvahy
o odpovědnosti nad případným porušením principu
non-refoulement
také. Stejně tak
je otázkou, jak hodnotit v tomto kontextu tzv. sankce pro dopravce,
83
a další podobné
instituty aplikované státy Evropské unie.
84
Daleko častěji bude v praxi nejspíše docházet k tzv.
chain refoulement
, kdy jeden stát
navrátí osobu do státu jiného, který ale sám neprovede řízení a osobu pošle do dalšího
státu; zde se ale bude jednat o extrateritoriální účinek konkrétní normy, stát je odpo-
vědný bez toho, že by jednal mimo své území.
. Aplikace principu
non-refoulement
na volném moři
Volným mořem je myšlena část moře, která nenáleží žádnému státu, kde žádný stát
nevykonává svoji suverenitu. Pobřežní stát má možnost činit si nároky na určité vyme-
zené oblasti moře, s nímž sousedí. To se týká pobřežního moře, které si stát může sta-
novit v šíři až 12 námořních mil od tzv. základní linie, a které je považováno za území
pod jeho svrchovaností, anebo kupříkladu přilehlé zóny či výlučné ekonomické zóny,
v nichž má stát smluvně definovaná práva daná Úmluvou o mořském právu.
85
V při-
lehlé zóně (tedy v pásmu, které navazuje na pobřežní moře směrem do moře) má stát
možnost provádět kontrolu, aby zabránil „porušování jeho celních, finančních, přistě-
hovaleckých nebo zdravotnických předpisů na jeho území nebo v pobřežním moři“,
86
stále tedy má stanoveny určité možnosti aktivit, ale jinak jde o oblast, která již spadá
pod obecný režim volného moře.
Navážu-li na výše uvedené, je zřejmé, že státy mají povinnosti i v případě, kdy je jim
jednání osob přičítáno i mimo jejich území. Vlastně ke všem výše uvedeným úmluvám
najdeme a) zajímavé argumenty pro a proti v literatuře i v praxi států, a k některým
z nich i b) důležitá rozhodnutí mezinárodních soudních či kvazisoudních mechanismů.
S ohledem na rozsáhlost literatury se – vzhledem k účelu této části publikace – zaměřím
na otázku extrateritoriální aplikace čl. 33 Úmluvy o právním postavení uprchlíků.
82
Srov. tzv. off-shore procedure v Austrálii. Srov. DAVIES, S. E. Legitimising Rejection: International
Refugee Law in Southeast Asia.
83
Sankce pro dopravce jsem v českém jazyce více rozebírala v HONUSKOVÁ, V. Definice uprchlíka
a její výklad a aplikace v současném mezinárodním právu. Praha: Univerzita Karlova v Praze, Právnická
fakulta, 2011, s. 201-204, kde jsou i odkazy na další literaturu.
84
Zajímavý exkurs poskytuje O´NIONS, H. Asylum – A Right Denied: a critical analysis of European
asylum policy. Ashgate, 2014., s. 165 a násl.
85
Srov. Úmluva o mořském právu z roku 1982 (publ. pod č. 240/1996 Sb.).
86
Srov. čl. 33 Úmluvy o mořském právu.